Natten innan vi åkte kunde jag inte sova.
Jag tänkte bara på Chris Kanew-
- och på hur han slutade och alla saker som han sa.
Brad, jag älskade så mycket att jobba med dig och du har lärt mig massor-
- men det här jobbet har gjort mig... lite deprimerad.
Jag hade lärt honom allt jag kunde och han var min enda anställda.
Och jag tänkte på hur patetiskt allt var.
Sen gled mina tankar över till middagsbjudningen-
-och Architectural Digest.
NICK PASCALES MALIBU-PALATS
Du pratade om ost förut. Smaka. Det här är en comtékopia.
Är det inte din gamla collegekompis?
Jag visste att Nick nu var rik och framgångsrik-
- men det kändes som att få ett slag i magen.
Det kändes som om världen strödde salt i mina sår.
Så många vänner från college hade blivit framgångsrika.
Nick Pascale var stor filmregissör.
Han levde ett galet, dekadent liv.
Jason Hatfield hade egen hedgefond. Han är obscent rikt.
Han äger tre hus, stor filantrop.
Billy Werstler sålde sitt it-bolag när han var 40.
Han har slutat jobba och njuter av livet på Maui.
Craig Fisher jobbade åt Vita huset.
Han har skrivit massa bästsäljare. Är alltid med i tv.
Det är korkat att jämföra liv, men när jag gör det-
-känner jag mig misslyckad.
Och med tiden förvärras de känslorna.
- Brad! - Fan. Förlåt.
- Är du okej? - Vad fan? Du slog mig i ansiktet.
- Förlåt. - Det är okej.
Jag kan inte sova.
Vad tror du att dina föräldrars hus är värt?
Mina föräldrars hus? Jag vet inte.
- Typ två miljoner? Två och en halv? - Jag vet inte.
- Har du aldrig funderat på det? - Vad spelar det för roll?
Ärver du inte huset när de dör?
När de dör? Jag tror att de överväger att lämna allt till barnbarnen.
- Vad menar du? - Barnbarnen får dela på allt.
Steve har tre barn. Han är redan rik. Vi har bara ett. Hur är det rättvist?
Det är inte upp till mig. De pratade även om att ge allt till välgörenhet.
Seriöst? Det är ju absurt.
Seriöst, det är elakt.
Du jobbar åt en NGO och du tycker det är absurt?
Jag jobbar åt en NGO, du jobbar åt staten. Vi behöver pengarna.
Jag blir så ledsen när mina föräldrar dör-
- att jag inte kommer att bry mig ett skit om pengarna.
Inte alls? Jag tror att du kommer göra det.
Din pappa då? Du får ärva pengar efter honom.
Han är akademiker. 200 000, kanske.
Det betalar Troys college.
Är det därför du oroar dig för pengar?
Vi klarar oss.
Vi löser det.
Vi slet inte för att sluta på ett härbärge.
Nu skrämmer du mig.
Jag känner bara att vår tid rinner ut.
Som att det inte finns mer potential. Det blir inte bättre.
Vi har planat ut. Det kommer inga oväntade pengar-
- som plötsligt förändrar vår situation.
- Vi är inte fattiga, Brad. - Jag vet.
- I vissa kretsar, jo. - Vilka kretsar? Miljardärernas?
Vi har ett suveränt liv. Sov nu.
Prata med dina föräldrar och få klarhet i det.
- Du och jag är färdiga. - Jag älskar dig, var tyst nu.
Troy?
Troy, är du uppe?
Jajamän. Hejsan. Vad heter du? Jag vet vad du heter.
- Du har tio minuter. - Ja, jag ska bara klä på mig.
- Kan du ge mig ett ögonblick? - Ja, du har typ en manskropp nu.
Pappa, var inte skum. För jag är stressad.
- Okej. - Kan du stänga min dörr?
- Ja. - Kan du stänga dörren?
- Det ser bra ut. Tog du med en kavaj? - Ja.
- Ni kommer att gilla det. - Ja, det blir nog bra.
På väg till flygplatsen tänkte jag på vad Chris Kanew hade sagt.
Ska du in i finanslivet?
Jag kan uträtta så mycket gott genom att tjäna massa pengar-
- och sen ge bort dem i stället för att jämt be andra om pengar.
Förstår du vad jag menar?
- Du har hotellinformationen? - I mobilen.
Vidarebefordrar du det till pappa? Han fattar inte schemat. Va, Brad?
Han har ingen aning. Så det hänger på dig.
Ibland inser man att hela ens livsverk är absurt-
-och att det inte har gett en nåt.
DET FUNNA PARADISET
Vissa har imperier. Vad har jag?
Jag bor i trötta Sacramento-
- omgiven av medelmåttor och betahannar.
...en intervju med Terry Gross i "All things considered".
Men du pratade om vegetarianen i fängelset, va?
Det är ett privat fängelse i Georgia och de har kött i alla sina rätter.
Han vägrade äta det, bands fast och tvångsmatades med sond.
Han sa: "Grönsaker, vegetarian".
Det var inte här jag trodde att jag skulle hamna.
Det är inte livet som jag föreställde mig.
- Ser det bra ut? - Ja.
Ring mig jämt. Jag vill veta allt. Det här är så spännande.
- Jag älskar dig. - Det bör bli bra.
Helt otroligt galet. Stort ögonblick.
Otroligt att jag måste på en dum konferens.
Du har flyg-och hotellinfo i mobilen.
Var glad, var närvarande. Jag älskar dig.
Ta massa bilder!
- Älskar er! - Älskar dig!
- Economyingången är den kön. - Men jag har ett silverbonuskort.
Det här är bara guld och platina.
Nästa, tack.
Vet du vad jag tänker?
- Vi försöker uppgradera. - Vad menar du?
Vi ska hitta ditt college. Vem vet när vi två gör en sån här resa igen?
- Vi flyger business. - Verkligen?
Okej. Coolt. Jag har aldrig flugit business.
- Vi gör det till nåt jävligt extra. - Okej.
God nyhet. Det finns två lediga businessplatser.
- Kan jag få se på era biljetter? - Grymt. Ja.
Tackar.
Jag vill betala med bonuspoäng. Jag har ett gäng såna.
Det går tyvärr inte på den här flighten.
Pris för uppgradering till business blir 821 dollar per biljett.
Så totalt blir det 1 642 dollar.
1 600 dollar? För att flyga i USA?
Ja, 1 642. Vill ni köpa biljetterna?
Jag... köper dem. Ta det på mitt AmEx.
- Nej. Ta det på mitt MasterCard. - Tack.
Nej, ta det på mitt AmEx.
- Förlåt. - Låt mig köra kortet.
Ja, så...
Det är nåt man gör en gång i livet.
Mr Sloan, vi kan tyvärr inte uppgradera er. Ledsen.
- Varför inte? - Biljetterna är köpta med rabatt.
Såna biljetter kan inte uppgraderas.
Okej. Inte ens om jag betalar dig 1 600 dollar?
Ingenting ger en uppgradering. Hemskt ledsen.
Nåt annat?
Nej, det är inget problem.
- Om jag är silverbonusmedlem då? - Jag beklagar.-Nästa.
- Förlåt att jag inte fick uppgradera. - Nej, det är inget problem.
Silverbonuskortet betyder ingenting. Det ger en inte ett smack.
- Gör dig av med det då. - Ja, jag ska kasta det.
Ska jag det? Det ska jag, va?
Dumma...
Jag behåller det så länge.
När flög Craig Fisher ekonomiklass senast?
Säkert för flera decennier sen.
- Vill ni ha en varm handduk? - En varm handduk? Ja tack.
Jason Hatfield har sitt eget plan. Han behöver inte flyga som vi.
Nick Pascale flyger nog också privat.
Tack. Så snällt.
Måste vara skönt att få alla dörrar öppnade.
Inget är utom räckhåll.
- Kan jag få den här? - Okej.
Allt är möjligt.
Det måste vara som en drog att jämt känna sig viktig och speciell-
-och förmer.
Och alla äventyr, de exotiska resmålen.
För dem är världen inget slagfält.
Det är en lekplats.
En dröm.
Det är himmelriket på jorden.
Kan jag köpa Pringles? De kostar sju dollar.
- Ja. - Jag behöver ditt kreditkort.
45 minuters flygtid kvar. Behåll bältet på, fortsatt trevlig resa.
Till slut tänkte jag tillbaka till college.
Då älskade jag världen och världen älskade mig.
När slutade vi älska varandra?
Var gick allting fel?
Jag började tänka på Melanie.
Det är helt sjukt.
Små barn har masskjutningsövningar i skolan för att alla måste ha vapen.
Jag älskar Melanies idealism, men den gjorde att jag inte sålde mig.
Jason Hatfield gifte sig med en rik kvinna.
Hon presenterade honom för rika kunder och gav honom status.
Diane Fisher var själv känd.
Hon och Craig tävlade med varandra. De sporrade varandra till framgång.
Men Melanie är så lätt att tillfredsställa.
- Den är god. - Seriöst?
- Ärligt? - Ja, jag älskar dina såser.
Hennes belåtenhet kanske undergrävde mina ambitioner.
Hey! Hej, älskling. Vi är framme. Vi är på väg till hotellet.
- Hur är det med Troy? - Han är okej.
Han insuper Boston.
Jag kan inte förebrå Melanie eller nån annan för mina beslut.
Det är mitt fel.
Pappa? Vill du käka? Jag har bara ätit ett rör Pringles i dag.
Ja, det gör vi. Jag är också hungrig. Nu käkar vi.
Och på torsdag hyr vi en bil och kör till Amherst och Williams.
Det är tävlingsinriktade skolor.
Försök att inte pressa dig själv för hårt.
Häng inte upp dig på namn. Som Williams, Harvard-allt sånt.
Allt löser sig.
- Du hamnar på rätt skola. - Jag är inte särskilt orolig.
När jag var i din ålder flippade jag ut över college.
Jag ville gå på Yale. Besatt, okej? Varför Yale? Jag visste det inte ens.
Sen fick jag en reservplats och sen kom jag inte in.
Och gissa vad.
Allt löste sig. Jag älskade Tufts.
Tufts var en fantastisk skola. Jag fick jättebra vänner.
Jag träffade professor Bob Connor som tog mig under sina vingar.
Det förändrade mitt liv och fick mig att vilja rädda världen.
Så skit i Yale, okej?
Och kommer du inte in på Tufts, skit i Tufts.
Min yrkesvägledare tror att jag kommer in på Yale.
- Gör hon? - Han gör det, ja.
Varför tror han det?
Mina betyg, poäng och kompositioner.
Många skolor söker nog orkestermedlemmar.
Han är rätt säker på att jag kan komma in överallt.
Du ser chockad ut.
Tror han att du kommer in på Yale? Det är fantastiskt.
Du har bra betyg och jag har alltid tyckt att du är ett geni, men...
Det är asgrymt, Troy!
Men vi ska inte besöka Yale.
- Jag vill inte gå på Yale. - Varför inte?
Jag hoppas komma in på Harvard, för de har en musikprofessor där-
- som heter Jerome Backaly. Han gör massa coola grejer.
Det är ett skitcoolt program.
Min skolkompis sa att det på onsdag kväll är konsert-
- som hon ska spela på och han kanske kommer, så...
- Du ska gå på Harvard. - Kanske.
- Vet mamma det här? - Hon vet att jag vill.
- Otroligt att jag inte visste det. - Du visste ju att vi skulle hit.
Jag vet att vi skulle kolla skolan, men jag visste inte att du kommer in.
- Jag kanske inte kommer in. - Men du verkar göra det.
Ja, det gör jag kanske.
- Min son ska gå på Harvard. - Dra inte olycka över mig.
- Är du okej? - Ja.
Livet är galet, va? Jag menar...
Så coolt.
Jag är stolt över dig.
Ibland i livet kan man tappa tråden.
Vill du spela nåt, gubben?
Jag kom plötsligt ihåg vad jag hade gjort i 17 år.
Fått och fostrat denna fantastiska varelse.
Hur kunde jag ångra nåt?
Om jag i New York gift mig med en streber som Diane Fisher?
Skitsnack!
...hade Troy blivit inbilsk.
- Pappa, var inte så cisnormativ. - Ja, pappa, var inte så cis.
Om jag sökt makt och pengar hade han blivit ett bortskämt monster.
- Spara lite till mig! - Ja!
- Toblerone. - Tack.
Tack gode Gud för Sacramento.
Va?
Du kollar mobilen! Kittelgubben!
- Minns du Kittelgubben? - Nej! Snälla, sluta!
Ja, jag har...
Herregud! Troy, sluta. Seriöst, sluta.
Troy!
Den natten föreställde jag mig att Troy kom in på Harvad-
-och vilken glädje det skulle ge.
Hey! Hörni!
Jag kom in!
Harvard!
Okej, älskling! Harvard!
- Det är ingen dålig skola. - Nej.
Nu går vi. Kom!
- Har du en son eller en dotter? - En son. Han intervjuas.
Min med.
Min son är en duktig musiker.
Klaviatur. Pianist.
- Och han skriver egen musik, så... - Härligt.
Han ser ut att få många beslut att fatta.
- Men Harvard är nog en kandidat. - Tror du att Harvard har en chans?
- Vad gör din son? - Gör? Han är high school-elev.
Jaha, okej.
- Vad händer? Är det över? - Nej, jag såg fel på dagarna.
- Jag såg fel. Det var i går. - I går? Vad menar du?
- Jag klantade mig. Det var i går. - Gav de dig en ny tid då?
Nej, men jag kan bli intervjuad av en student hemma i Sacramento.
Nej, du måste prata med nån här. Det är de här som bestämmer.-Va?
Pappa, jag går rundturen. Det är inget problem.
- Jo, jag pratar med dem. - Det behövs inte.
Jo! Vi åkte inte ända hit för att du ska intervjuas i Sacramento.
Ursäkta.
Jag vill hjälpa er, men schemat spikades för flera månader sen.
- Ni ska bara möta min son. - Pappa, det är okej.
Han är pianist och frivilligjobbar. Harvardämne, enligt yrkesvägledaren.
En elevintervju är lika effektiv.
Okej. Jag vet hur viktiga möten är.
- Vi är här. Ljug inte... - Pappa.
Kan ni inte ge oss tio minuter? Han står ju här.
- Vad ska ni göra nu? - Jag har ett möte.
Snälla pappa, sluta. Snälla, sluta.
Sluta.-Okej, tack.
Tack.-Kom, vi går.
Hur hjälper det att tjafsa med antagningskillen?
- Han kommer inte ihåg det. - Jo.
Hur kan en Harvardhjärna-
- inte ha hjärna nog att minnas tiden så han kommer in på Harvard?
Kan vi gå nån annanstans? De ska starta en rundtur.
- Än sen? - Folk ska inte se mig bli utskälld.
Jag skäller inte ut dig. Jag försöker lösa ett problem.
Du tror att det är grejat, men detta är Harvard. Genier nobbas också.
Du tävlar mot ungdomar från Hongkong och hela världen.
Du är en vit kille från villaförorten utan snyfthistoria och pengar.
- Vi slår underifrån och måste kämpa. - Jag flippar snart ut. Var tyst nu.
Okej, låt mig tänka...
Följ med på rundturen så ska jag...
- Vad ska du göra? - Ringa lite samtal.
Gör bara inget ocoolt!
Hej. Troy klantade sig på Harvard. Han missade intervjutiden.
Känner vi nån på Harvard? Jag vill att han får en intervju.
Vem jobbar på Harvard? Typ... typ...?
Ja, ja. Typ en dekan.
Visste du att Harvard är Troys förstaval?
Hans yrkesvägledare tror att han kan komma in. Visste du det?
- Vem känner vi på Harvard? - Jag vet inte, jag måste tänka.
- Toni Morrison! - Toni Morrison?
Känner du Toni Morrison? Nej, hon är på Princeton, Melanie.
- Vad fan yrar du om? - Vem skulle jag känna på Harvard?
Du känner folk på myndigheter. Nån måste ha gått på Harvard. Tänk!
- Det är Troys framtid. - Okej.
Craig Fisher ger en kurs där! Va?
Vad? Nej. Gör han det?
Ja, jag läste det nånstans. Han är gästföreläsare eller nåt.
- Han kör dit från DC. - Nej, han bor i New York nu.
Då kör han från New York.
Jag tror att han föreläser där eller ger en kurs. Något.
- Fan. - Vad?
Jag tror att du har rätt nu när du säger det. Jävlar...
- Vad är fel? - Jag vill inte ringa honom.
Varför inte?
Jäklar.
- Vad är problemet? - Jag ringer dig sen.
Får jag prata med Troy?
Jag samlade mod för att ringa Craig-
- och kom ihåg första gången jag såg honom i tv.
Välkommen, Craig Fisher-
-f.d. pressekreterare i Vita huset-
- och författaren till bästsäljaren "Politiskt odjur".
Det var som ett spöke jag frammanat att hemsöka mig.
Vi har på gott och ont en tredelning av makten-
-så att ingen demagog kan...
Det var inte bara avund. Det var riktig smärta.
Varför är det så smärtsamt? Vad var det för fel på mig?
Jag tänkte på sist vi sågs.
Vi var i New York av olika skäl och beslutade att träffas.
Jag hade startat min NGO och var full av entusiasm.
Vi ska bli en slags kontaktförmedling på sociala medier-
- så att grupper som behöver pengar hittar folk som vill skänka pengar.
Jag hoppades på Craigs stöd-
- och kändisvänner eller en donation från honom.
Men han nappade aldrig.
När jag kom hem frågade jag direkt.
I ett mejl bad jag honom sitta med i styrelsen.
Jag skrev om den goda saken och min respekt för Craig-
-och hur viktigt det var för mig.
Men han svarade aldrig.
Politik sägs vara showbusiness för fula människor.
Jag hörde aldrig av Craig igen.
Äh, skit samma.
Samtalet kan inte kopplas just nu.
- Brad? - Hey! Yo, Billy.
- Hur går det? Hur är livet? - Livet är bra.
- Det är helt jävla suveränt. - Du har slutat jobba. Fantastiskt.
- Jag vet. - Du typ lever drömmen.
Fast jag har inte slutat jobba helt. Jag har köpt in mig i en bar här.
Det exploderade. Nu öppnar vi barer i hela Hawaii, snart på fastlandet.
Så jag har fullt upp.
Det låter jättebra.
Och jag har två vackra wahine som bor hos mig.
De är skitsnygga och skitcoola.
De gör helt otroliga halsband av snäckor och skit.
Jag hjälper dem öppna en affär.
Vi surfar, sen knullar vi, sen surfar vi.
Det är asgrymt.
Nej, lägg av. Seriöst? Du bor med två flickvänner?
Ja, det är rätt flytande, du vet. Jaha. Hur är det med dig då?
Det är jättebra med dig. Jag är i Boston med min son Troy.
Och vi besöker olika college. Han kommer nog att börja på Harvard.
- Är det sant? Gött! - Ja, han är en rätt smart kille.
- Han är äkta vara. - Grymt.
Du råkar inte ha Craigs nummer? Jag tror att han har bytt nummer.
Jag sms: ar det till dig. Vi sågs nyligen i LA på Nicks bröllop.
Har Nick gift sig? Med vem?
Med Javier, som är skitcool. Det var en vacker vigsel.
- Det visste jag inte. - Det var pyttelitet.
Nån frågade om dig. Jag har glömt vem.
Hen frågade var du var eller vad det var som hade hänt dig.
Vem var det? Nån som sa: "Var är Brad?"
"Jag minns han Brad."
Jag har bara gjort min grej.
Vad roligt att höra din röst.
Fast min hund sket nyss, så jag måste plocka upp det.
Okej. Vi... hörs snart igen. Det var jättekul att prata med dig.
Och ja... Om du kan sms:a det där numret till mig...
Jag skickar det nu. Kom till ön nån gång, broder! Vi ses!
Ja, okej.
Jag föreställde mig Billys liv i Maui-
- med två unga flickvänner och allt otroligt sex han hade.
Sen tänkte jag på Melanie och det som fanns kvar av vårt sexliv.
Lämna ett meddelande till... Craig Fisher... efter pipet.
Hej, Craig, det är Brad Sloan. Hur är det med dig?
Jag är i Boston och min son...
Om du hinner, kan du ringa mig?
Det är lite bråttom, så... Tack ska du ha. Hej.
Att inte bjudas på Nicks bröllop bekräftade en smygande rädsla.
Jag hade inte levt upp till mina förväntningar-
-och var ett fiasko i andras ögon.
Jag kunde se bröllopsfesten. Alla var där.
De solade sig i varandras glöd.
De förenades inte av vänskap, utan av en viss framgångsgrad.
Om jag var bortglömd eller utesluten gjorde detsamma.
Jag var struken från listan. En nolla. En odugling.
Världen hatade mig och jag den.
Är du okej? För du verkar lite låg.
- Nej, det är bara... dumt. - Vad?
Några gamla vänner samlades och bjöd inte in mig.
Antagligen för att jag inte...
Du vet, det är bara en slump...
Vad? Du mumlar.
Jag hade inte velat gå dit även om jag hade blivit bjuden. Lite lamt.
Jag är ledsen.
- Det är löjligt. - De låter som töntar.
Ja.
- Hallå? - Hej, det är Craig Fisher.
- Hey! Craig... vad händer? - Är allt okej? Har nån dött?
Va? Nej, nej, ingen har dött.
Du lät lite skum i meddelandet och sa att det var bråttom.
Nej, förlåt, jag ville inte... Jag är i Cambridge med min son.
Vi kollar in Harvard och han skulle ha en intervju där.
Och nån klantade till det där, så...
Vänta lite, jag är på en restaurang.
Jo, så jag hörde att du...
Vet du vad? Faktiskt... Jag flyger upp dit i morgon.
- Är ni kvar där då? - Ja, vi åker hem på torsdag.
- Kan vi inte äta middag? - Det vore jätteroligt.
Och en sista sak...
Troy är musiker, typ ett riktigt underbarn.
Och det finns en musikprofessor...
Troy? Vad heter professorn?
- Va? - Vad heter...-Vänta.
Vad heter musikprofessorn du gillar?
- Jerome Backaly. - Jerome Backaly.
Jerome Backaly? Visst, jag ringer honom.
Det vore kanon, Craig. Jag står i skuld till dig.
Inga problem. Så middag i morgon?
Ja, jättekul. Jag väljer ett ställe. Ha en bra inspelning.
Tack. Hej då.
- Vad händer? Pappa. - Jag jobbar på det, okej?
POLITISKT ODJUR
- Hej, Craig. - Hej.
Jag står i en bokhandel och tittar på din bok just nu.
Jag har en god nyhet. Jag pratade med dekanen på antagningen.
- Seriöst? - Du hade tur.
Gissa vem du träffar i morgon.
- Vem? - Jerome Backaly.
Och sen har du en intervju med dekanen på antagningen.
- Lägg av. - Jo då.
- Allvar? - Blodigt allvar.
- Va?! - Ja.
- Nu är jag nervös. - Nej, kom igen.
- Fast i morgon ska jag till Tufts. - Skit i Tufts.
- Ja! - Vi tar Tufts på eftermiddagen.
- Pappa. Du är fan kingen. - Jag står bakom dig, kompis.
Vad tror du, Troy?
"Jag ska gå på Harvard!"
Att kunna hjälpa Troy gjorde mig vimmelkantig.
Detta var kanske den första i en lång rad segrar.
Jag såg Troy som vuxen. Lycklig och rik.
Till och med känd.
- Varsågod. - Det där är vår son.
Jag älskar er båda så mycket. Mina framgångar är er förtjänst.
- Tack. - Och gissa vad...
- Jag har köpt en ö! - Va?
Jag såg hans triumfer överglänsa mina vänners.
Och hur glädjande det vore.
Plötsligt mörknade mina tankar.
Dessa segrar... Så desperat att hävda att de var mina.
De vore ju hans.
Varje gång pappa ser en bild av mig på nätet eller i en tidning-
- tror han att det är min dödsruna och att jag har typ dött.
- Din pappa låter lite galen. - Galen? Ja, lite.
- Jag vill säga... - Så. Kanske mer.
Kanske lite mer.
Kanske lite mer än lite.
Tänk om Troy blev dryg.
Eller la framgångarna på hög.
Din pappa är sjuk och behöver vård.
Tänk om Troys segrar fick mig att känna mig mer som ett fiasko.
Tänk om jag blev avundsjuk på min son.
Tanken skrämde livet ur mig.
Fast musiker tjänar sällan pengar.
Även Harvardutbildad kan Troy lätt sluta som kämpande konstnär.
Eller så blir han som Melanie.
Helnöjd för i stort sett ingenting.
Om du bara ska bli musiker, behöver du ens gå på college?
- Vad? - Det är en berättigad fråga.
"Bara musiker"?
Behöver du ett Harvarddiplom för att spela i ett band?
- Är det inte det du vill göra? - Jag vet inte vad jag vill göra.
Bäst du börjar fundera på det, för det är inte billigt, Troy.
Och du antar mycket om du tror att jag kan betala det utan att låna-
- eller att du lånar eller försöker få stipendier eller bidrag.
- Vad fan hände nu? - Jag tänker högt.
Jag väntar mig inte att du ska betala allt.
Kan du inte betala allt?
Jag vill inte oroa dig med det. Det blir kanske inget problem.
En av dina mor-eller farföräldrar kanske dör.
- Hej! - Hej.
- Hur är det? - Bra. Själv då?
- Det här är min pappa Brad. - Hej, pappa Brad. Jag heter Ananya.
- Var ni kompisar på Country Day? - Vi spelade i samma orkester.
Ananya är en fantastisk musiker.
- Och nu går du på Harvard. - Ja, första året.
- Trivs du? - Ja, det är kanon.
Det är kallt, men jag älskar mina kurser, härliga människor.
Jag klagar inte. Jag bokade bord på en restaurang runt hörnet.
- Ska vi gå? - Ja. Vi går.
Kul att se ansikten hemifrån. Kul att du fick mötet med Backaly.
- Hur fixade du det? - Pappa känner en lärare här.
- Vem? - Han heter Craig Fisher.
Vad?
- Vad? - Du gjorde en grimas.
- Gjorde jag? - En tydlig grimas.
Du kan säga vad du vill. Vi var vänner för många år sen.
Jag gick hans kurs i fjol och han är typ sämst.
- Skulle jag inte ha sagt det? - Jo. Vad?
Han är bara... han är nedlåtande.
Och han är väldigt sexistisk. Han tror att han vet allt-
- för att han är känd och har kontakter i Vita huset.
Hur känner du egentligen?
Efter hans kurs ville jag byta huvudämne.
- Läser du inte musikvetenskap? - Nej, statskunskap.
- Pappa läste statskunskap. - Jaså?
Kommunikation och statskunskap. På Tufts.
Vad gör du nu då?
Jag har en NGO som jag startade för några år sen.
Vi hjälper andra NGO: er att få ut budskapet om deras verksamhet.
- Hitta donatorer, medlemmar. - Lite som crowdsourcing eller?
Lite så. Vi är konsulter. Det låter trist.
Nej, det låter inte trist. Det låter fantastiskt.
Faktiskt så skriver jag min uppsats om NGO: er.
- Får jag prata med dig nån gång? - Visst, absolut.
Coolt. Tack.
- Berätta för oss om din uppsats. - Verkligen? Vill du veta?
Den är inte helt formulerad än-
- men jag vill skriva om vita missionärskvinnors historia.
Fruarna som åkte till Indien och Sri Lanka för att omvända hedningarna-
- men de la faktiskt grunden till sociala reformer...
Jag kommer ihåg det här.
Den här känslan.
Tjejen och all hennes idealism, hennes känsla av att ha en mening.
Hennes hopp.
En av kolonialismens tragiska effekter är att...
Jag kom ihåg de här kvällarna.
De här samtalen. Planerna för att förändra världen.
En längtan efter samhörighet.
Jag sa till honom att mitt drömjobb var att jobba på Amnesty.
Och han blev helt knäckt. Var glad att din pappa är så cool.
Det här är min kompis Maya.
Det var okej att hon kom, va?
- Går du också på Harvard? - Ja.
Maya spelar fiol i vår orkester.
- Vilket instrument spelar du? - Jag spelar flöjt.
Flöjt? Wow.
Jag vill inte vara ambassadör för alla kinesiska studenter.
Jag vill ju hjälpa dem smälta in, men jag är ju för helvete korean.
Och jag talar inte mandarin.
Hennes kompis Maya var lika charmig och fängslande.
Plötsligt kände jag en djup sorg.
För alla kvinnor som jag aldrig skulle älska.
Och för alla liv som jag aldrig skulle leva.
Jag föreställde mig att jag rymde med dem båda och började om.
Och hur det skulle kunna se ut.
Jättebra, va? Det är rätt roligt.
- Du var ju där. - Ja, jag vet.
- Tack så himla mycket för maten. - Ja, tack.
- Tack för ni kom. Troy blev glad. - Ja, Troy är jättetacksam. Tack.
Vi ska träffa folk på The Druid för drinkar. Ska ni med?
- Var är det? - Över gatan bara.
Troy har massa möten i morgon. Så vi ska nog försöka sova.
- Inte ens på en drink? - Jag är under 21 och släpps inte in.
- Ja, just det. Jävlar. - Jo, men ni får ha det så skoj.
- Vi ses i morgon kväll på konserten. - Gör vi?
Du ska ju äta med din vän. Men jag ska dit.
Craig Fisher.
- Ha så skoj med det. - Ja, ja...
- Okej. Hej då. - Vi ses i morgon.
- Det var kul att träffa dig. - Ja, jättekul att träffa dig.
- Tack så mycket. - Ha så kul i skolan.
Det verkade som om du ville haka på.
Nej. Nej, jag var bara artig.
Troy?
Troy, är du vaken?
- Hej. Jag tror att jag betalar nu. - Bara whiskeyn?
- Ja. - Åtta dollar.
- Hey! Du kom. - Ja.
Jag kunde inte sova och tog en whiskey.
Vi sitter där i hörnet. Häng med.
Nej, ni har roligt. Jag kunde bara inte sova.
Kom igen. Vi har inte roligt. Vi organiserar en protest.
Jaså? Vad coolt. Jag är väldigt imponerad av dig.
Det är jättecoolt att en i din ålder är så medveten, men ändå hoppfull.
- Och du har rätt värderingar. - Tack.
- Det påminner om min studenttid. - Vad är ditt råd till mig?
- Mitt råd? - Ja.
Om du kunde resa tillbaka i tiden och ge dig själv råd, vad skulle du säga?
- Seriöst? - Ja. Ärligt, jag vill gärna veta.
Ärligt talat så hade jag nog sagt: "Glöm NGO: er, Brad."
- "Tjäna bara massa pengar." - Du menar inte allvar.
Jo då. Om du vill förändra världen och få respekt, bli Bill Gates.
Tjäna massa pengar som du kan göra vad du vill med.
- Hade du sagt det? - Ja.
När jag berättar om mitt jobb-
- låtsas de i tre minuter beundra mig och vara intresserade-
- och efter tre minuter är jag osynlig och de beundrar mig inte.
Och de tror jag ska be om pengar.
Vilket jag i regel gör.
Vad? Låter jag blasé?
I början var jag lika idealistisk som du och dina vänner där.
Jag visste att jag förlorat henne.
Förlorat hennes respekt.
Och jag ville ha tillbaka den.
Jag tänkte att om jag kunde summera mitt liv-
-så skulle hon förstå mig.
Se mig som en som förlorat kampen för det goda och ändå kämpat.
När jag läste journalistik ville alla bli Woodward och Bernstein.
- Du vet vilka de är? - Ja.
Jag berättade om karriärmissarna.
Mina år som journalist när tidningsbranschen kraschade.
Försöket att starta en nättidning-
- när ingen ville läsa långa texter längre.
Att jag fick fina priser, men tidningen gick i konkurs.
Vi vann en Peabody. Inte för att det betyder nåt...
Jag berättade om mina kursare-
-som hade sålt sig och blivit rika-
-och inte bjöd mig på fester-
-trots att jag var gruppens hjärta.
Jag hade misslyckats i deras ögon, men jag hade kvar min integritet.
Sen är det såna som Craig Fisher. Han saknar moralkompass.
Han uttalar sig i alla frågor-
- som får honom att verka intressant. Han gör sig väldigt bra i tv.
Jag berättade om min NGO.
Vi hade kämpat på sistone, men hade uträttat goda saker.
Om jag kom närmare dem som jag hjälper-
- kanske jag hade känt mig mindre fristående eller...
- Vad är det där för blick? - Vilken?
- Vad tänker du? - Vad jag tänker...?
Ja, snälla, säg det.
Ärligt talat så tänker jag att du är väldigt lyckligt lottad.
Du är 50 år och tror fortfarande att världen skapades för dig.
Jag är 47.
Känner du ens fattiga människor?
Självklart.
När jag besöker mammas släkt i Delhi-
- så är det många där som lever på bara två dollar om dagen.
De klagar inte över att inte bli bjudna på middagar.
De är glada om de får mat.
Jo, men jag tävlar inte med dem.
Man tävlar med personer som är markörer i ens liv.
- Varför tävlar du överhuvudtaaget? - För att världen är sån.
Din tävling med dina kursare är kolonialismens historia, okej?
Och kvinnoförtryckets och miljöförstöringens.
Lägg av nu. Jag är inte en del av problemet.
Jag jobbar åt en NGO, för helvete.
Jag ser det som en privilegierad vit mans i-landsproblem.
Okej. Jag...
Jag verkar kanske klyschig för dig, men det här är faktiskt mitt liv.
Be mig bara inte tycka synd om dig. Du har det bra.
Tro mig. Jag lovar dig.
Du har tillräckligt.
Ja, du med. Vi ses.
Pappa! Pappa?
Vi måste gå. Jag har mitt möte.
- Jag är bakis. - Varför? Du drack ett glas vin.
Jag kunde inte sluta tänka på Ananya och det hon sa.
Och hennes förakt för mig.
Jag tvivlade på att hon skulle leva upp till alla sina ideal.
Pisang... och daiquiris...
En munsbit lyx och hon skulle glömma massornas lidande.
Jag visste att jag bara försökte trösta mig.
Ananya hade ett gott hjärta.
Hon påminde mycket om Melanie.
Jävlar! Melanie.
Det är Melanie. Lämna ett meddelande.
Hej. Allt går jättebra. Troy träffar en musikprofessor här just nu.
Sen har han en intervju hos dekanen på antagningen. Så det löser sig.
Troy kommer ut nu. Vi hörs sen.
Jag äter middag med Craig Fisher i kväll.
Det ser jag fram emot, som du kan föreställa dig.
Jag älskar dig, älskling. Hej.
Hej. Hur var det?
Bra. Han lyssnade på min musik. Jag tror han gillade det.
Grymt, Troy. Där ser du.
Kontakter och talang. Jag ger dig layupen, du dunkar in bollen.
Kanon, du.
- Vad är fel? - Inget.
Du verkar lite... Du borde vara glad. Du borde vara taggad.
Han var bara inte som jag trodde. Men... han var okej.
Hur var han inte som du trodde?
Jag vet inte. Det är skumt, för...
Han är en av mina hjältar, men han försökte impa på mig.
Han skröt mycket och var mycket mer branschinriktad än jag trodde.
Han sa hela tiden hur jag kunde tjäna pengar på min musik. Sån skit.
Jag trodde att han var coolare.
Var inte så dömande, Troy.
Du har levt i en bubbla.
Så döm inte folk i verkligheten förrän du själv har varit där, okej?
Du frågade och jag svarade att han inte var som jag trodde.
Du sa att han inte var cool, men det som är coolt för en 17-årig hipster-
- som inte betalar nåt behöver inte vara coolt för resten av världen.
Prata med mig om 30 år och säg då vem som är cool eller inte.
Du är helt jävla galen.
Jag ska gå till min intervju. Måste du kritisera mig nu?
Troy...
Okej, du har rätt. Förlåt. Jag älskar dig. Du är bäst, min son.
Du vet att jag tycker det, va? Och du kommer att äga där inne.
Kan du lämna mig ifred? Jag måste rensa tankarna. Vi ses efteråt.
Du, Troy! Jag är stolt över dig.
Kan du följa med mig?
Är det din dotter? Har hon sin intervju nu?
- Ja. - Hoppas det går bra.
Min son ska träffa dekanen, så han har varit lite nervös.
- Lycka till. - Tack.
- Hallå? - Brad, det är Jason Hatfield.
Hej, Jason. Dröj lite. Det var länge sen. Läget?
- Mitt kontor sa att du ringt mig. - Just det.
Jag ringde för att få Craigs nummer, men jag fick det av Billy.
Okej, bra. Ja, men då så...
Jag hörde att gänget samlades i LA. Hur var det?
Jag hinner inte prata. Det är inte läge nu.
Okej.
Jag vill inte vara oförskämd, men en massa kunder jagar mig-
- och jag är på Mayo Clinic och väntar på provsvar-
- och måste med tolvflyget för att inte missa en förhandling.
Ja, jag fattar. Du vet åtminstone att planet väntar på dig, va?
- Jag förstår inte. - Du har väl ett eget jetplan?
- Jetplan? Försöker du håna mig? - Va? Nej, jag menar allvar.
- Jag äger inte ett jetplan. - Du sa en gång att du hade ett.
Va? Nej.
I San Francisco. När vi sågs sa du att du hade...
- Min firma hyrde ett plan åt alla. - Okej, då missförstod jag det.
Jag fick precis veta att min dotter har skolios. Hon är tre år gammal.
Va? Åh nej, du, jag...
Jason, jag...
Vad betyder det?
Jag vet bara att hon ska genomgå en stor operation i morgon bitti.
Hon är bara... Hon är så liten, vet du.
Herregud.
Det tar knäcken på mig.
Vi har ett möte med läkarna nu. Jag måste lägga på, Brad.
Okej. Håll mig underrättad och krama din familj från mig.
Och jag är hemskt ledsen.
- Ska du inte fråga mig hur det gick? - Va?
- Intervjun. - Jovisst. Hur gick det?
Det gick jättebra.
Jerome Backaly hade ringt honom och sagt att jag hade talang.
Verkligen? Det är ju fantastiskt.
- Är du glad? - Ja.
Vi tar den här killen.
Vi ska till Tufts University.
- Kan jag stå över rundturen? - Visst.
Jag vill besöka min gamla professor här.
- Jag har berättat om honom. - Det är lugnt.
Ja, det är där.
Hej. Jag var professor Connors student och ville bara säga hej.
- Är han...? - Du missade honom precis.
- Gick han nyss? - Nej.
Tyvärr så dog han för bara ett par veckor sen.
Har han dött? Hans namn står kvar i katalogen.
Ja, vi måste ändra det. Jag flyttade precis in.
- Hur dog han? - Han fick en stroke.
Och han återhämtade sig aldrig.
- Så sorgligt. - Ja.
Han var en fantastisk lärare.
Han var en rar man.
- Okej, jaha... Ha en bra dag. - Tack. Du med.
- Hallå? - Jag såg att du hade ringt.
- Är allt okej? - Ja, allt är jättebra. Jättebra.
Du, Mel, jag bara...
Är det inte helt galet hur vi skapade detta barn-
- och nu är han en högt begåvad och fantastisk människa?
- Jag önskar att du var här. - Det gör jag också.
Vi ska gå in till konferensen nu, så jag får nog gå.
Jag älskar dig. Jag ringer dig i kväll.
Ja. Okej. Och jag älskar dig.
Tufts är en bra skola. Jag hade nog trivts där. Och du gick ju där.
Tack för att du tog hit mig och fixade allt.
- Jag har inte gjort nåt. - Du ringde en massa samtal.
Nu ska du äta med mannen du hatar.
Jag hatar honom inte. Jag gillar honom.
Du sa att du hatade det kräket.
Han är en bra kille, en gammal vän. Jag ser fram emot att träffa honom.
Gamla vänner är viktiga.
Jag går. Jag skulle vilja se konserten, men ha så skoj.
Vi ses!
Hej. Jag tror att jag har ett bord för två till kl. 19. Namnet är Sloan.
Jättebra. Följ mig.
Ja, du kom först.
Du har inget annat bord? Det är lite bullrigt här.
Vi har fullt i kväll.
- Det där då? - Tyvärr, det är inte ledigt.
- Det ser ledigt ut. - Ja...
Det är det inte.
- Hej, polarn! - Hej, du!
Du ser bra ut.
- Jag börjar bli grå. - Inte lika grå som jag.
Vi har misslyckats i livet.
Vi lyckades inte förbli unga.
Ta din öl. Vi byter bord.
- Då var det här bordet ledigt... - Ja. Låt det väl smaka.
Tack så mycket för att du kom. Vi älskar att ha dig som gäst.
- Kan jag få en Jack och cola? - Absolut.
Jag tar den själv åt dig.
- Du måste vara stammis. - Jag har aldrig varit här förut.
- Men det lär vara bra här. - Hon betedde sig som din bästis.
För att hon känner igen dig? Det måste vara trevligt.
Jösses, mannen! Hur länge sen är det?
- Det måste vara över tio år. - Ja.
- Så roligt att se dig, jätteroligt. - Roligt att se dig med.
- Välkommen till Boston! - Tack.
- Var bor ni? - Vi bor På Oak Tree Execustay.
Bor det folk där? Är det bra?
Det är inte dåligt.
Tack för att du fixade Troys möte med musikprofessorn och dekanen.
Det var enormt. Och han har haft jättebra möten.
- Otroligt att han väljer college nu. - Helt otroligt.
Mina tjejer gör väl det med.
De är bara tolv, men i full gång med sina små ansökningar.
- De är mycket mer målinriktade än vi. - Troy har rätt inställning till det.
- Är han medicinerad? - Nej.
- Tack. - Varsågod.
- Jaha... hur är det med Melanie? - Det är jättebra med henne.
Hon älskar sitt jobb och har alltid varit rätt glad.
Diane har sålt en artikel till HBO. De ska göra en serie av den.
Coolt. Wow.
- Jag var på Tufts. Bob Connor är död. - Jag vet, jag vet.
- Visste du det? - Jag talade på hans minnesstund.
Vi höll kontakten. Han bad mig föreläsa på hans kurs.
Så smickrande.
Jag brukar slingra mig ur sånt, men han var en så bra människa.
Ja. Han var det närmaste som jag kom att ha en mentor.
Just det, du var hans favorit på den gamla goda tiden.
Jag önskar jag hade varit på hans minnesstund och vetat om det.
Om vi hade setts på Nicks bröllop så hade jag sagt det.
Jag visste inte det om Nick heller.
Du missade inte mycket. Nick har blivit... Jag älskar honom-
- men ju mer framgångsrik han blir, desto bögigare blir han.
Han är värsta superbögen nu!
Hårlösa killar far runt i hans hus och knullar varandra.
Jag såg huset i Architectural Digest.
Rena scenografin till en sci fi-bögporrfilm.
Jag pratade med Jason i dag.
- Hur är det med honom då? - Han lät stressad.
Hans dotter är sjuk. Jag tror att det är nåt fel på hennes ryggrad.
Det suger. Vem av dem? Han har typ fyra.
Jag kan ha förolämpat honom. Jag trodde han hade eget jetplan.
Jag lät kanske lite spydig.
Han blev arg när jag anklagade honom för att ha ett plan. Det var taskigt.
- Han har ett plan. - Nej, det har han inte.
- Hans firma kanske hyr ett åt honom. - Ja. Hans firma-hans plan.
- Är du säker? - Läste du inte artikeln i Times?
Herregud! Han blir stämd. Han har förlorat massa pengar.
Många mäktiga människor. Han har panik.
Herregud, det är...
Kanske därför han var så stingslig.
Ja, jag antar... Jag fick det väl om bakfoten.
Jason är en samhällspelare. Han är... han är en familjefader.
Han är en bra kille.
Och en riktig skurk.
- Jaså? - En tjuv.
- Risken finns att han får fängelse. - Jisses!
Man blir inte så rik på att vara hederlig.
Han borde fly som Billy gjorde.
Ja, Billy, just det... Han lever verkligen drömmen, va?
- Två flickvänner? - Fast ring honom inte efter kl. 17.
- Varför inte? - Han är alkis.
Är han?
Och... och...
- Lägg av! - Var inte naiv, du visste det.
När vi pratade så lät han okej.
- Han var ute med hunden på morgonen. - Han hade nog krökat hela natten.
Till hans försvar måste sägas att han har mycket fritid.
- Då får man lätt fula vanor. - Jag har noll koll.
Så går det när man hoppar av och flyttar till Sacramento.
- Jag flyttade, men hoppade inte av. - Varför flyttade du till Sacramento?
För att Melanie fick ett jobb där. Och jag kan jobba var som helst nu.
Just det, du har din lilla... grej.
Det du gör är så coolt.
- Tack. - Det är bra grejer.
Förlåt att jag inte hörde av mig om det sen.
- Det är lugnt. - Men just då blev jag bombarderad.
Varje dag får jag förfrågningar om tal, förord till någons bok.
Och jag erbjuds styrelseposter i företag och organisationer.
Dygnet har för få timmar. Ibland måste man dra en gräns.
Hur hårt det än är. Man måste lära sig att säga nej.
I går blev jag ombedd att tala på Aspen Ideas-festivalen i juni.
Det gör jag, men det är coolt. Intressanta människor, välkuraterat.
Du, Craig.
Jag vill att du ska veta...
Jag är stolt över dig. Det är jag verkligen.
Du måste vara hårt pressad och du har så många bollar i luften.
- Men sett utifrån... - Det är inte stressigt, utan roligt.
Jag är glad för din skull.
Ärligt talat, när jag först såg dig i tv-
- så störde det mig lite. För vi har alltid tävlat.
Jag är lycklig. Man gör det man vill göra och allt blir som det ska.
- Jag har aldrig tävlat med dig. - Lägg av. Verkligen?
Kanske i skolan i en sekund, men...
Jag har inte sett på dig så på åratal.
Har du inte sett på mig så?
Vad menar du med det?
- Varför skulle jag tävla med dig? - Kom igen, lägg av nu!
Jag försöker vara ärlig mot dig. Okej? Låt oss...
Vet du... vet du ens vad jag gör?
Jag hjälper faktiskt människor. Jag förstår bara inte...
Varför behandlar du mig så här?
- Behandlar dig hur? - Vad är jag för dig?
Ursäkta, mr Fisher. Hej. Jag heter Mark. Hej.
Jag är ett stort fan av er.
Jag älskar ert arbete, era böcker, allting. Får jag ta en bild med er?
Min mamma dog och du sa aldrig nåt.
Du följer mig på Facebook. Jag vet bara inte...
Jag vet inte.
- Ursäkta. Stör jag? - Nej, nej. Ta bilden.
Tack.
Är du min vän?
Är du det? Jag vet inte. Vad är vi? Är vi ens... Vad är vi?
Allt detta skitprat och bara...
Just nu känner jag det som att...
Jag vet vad jag känner och...
Jag är riktigt förvirrad nu. Vad händer?
Tack för att du hjälpte min son. Men jag kan inte... förlåt, jag kan...
Jag kan inte göra det. Vad det än är så kan jag inte.
Sir?
- Er biljett. - Ja, tack.
Ursäkta.
- Pappa? - Hej.
- Vad hände med din middag? - Jag är hellre här med dig.
- Det är tjejerna från i går. - Jag vet.
De är så bra.
En våg av känslor for igenom mig.
Jag hade lagt så mycket tid på att blåsa upp och plocka ner mig.
Jag satt där och bara lyssnade.
Och jag lät mig själv känna livet i mig.
Musiken var vacker.
Tjejerna var vackra.
Jag kunde älska dem utan att äga dem.
Precis som jag kunde älska världen utan att äga den.
Jag älskade fortfarande världen.
- Pappa? - Ja, jag är okej. Jag är okej.
Vill du ha en? Inte?
Ananya sa att ni sågs i går kväll.
Ja. Jag kunde inte sova.
Bara en drink.
Pappa, har du nåt slags nervsammanbrott?
Nej.
Nej, det är bara...
Ibland så...
...har jag tvivel.
Jag är rädd att folk tittar på mig och ser mig som ett misslyckande.
Sen går den känslan över.
När vi gick runt i dag och du skämde ut mig tänkte jag:
"Börjar jag här så minns alla det och de låter mig aldrig glömma det."
Men de kommer inte att minnas det. För alla tänker bara på sig själva.
Ingen bryr sig.
Den enda som tänker på dig är jag-
- så den enda åsikt som du ska bry dig om är min.
Jaså? Vad är din åsikt?
Jag älskar dig.
Tack.
Min son.
Han är här.
Vi har ännu många år tillsammans.
Jag försökte föreställa mig framtiden.
Jag sa hela tiden tyst för mig själv:
Vi lever fortfarande.
Jag lever fortfarande.
Text: Thomas Jansson Scandinavian Text Service 2018
Ansvarig utgivare: Kristina Pesznecker Scanbox Entertainment Sweden